Джийн Рис
Вън от машината

Превод от английски: Катя Михайлова, 1986

chitanka.info

І

В голямата клиника близо до Версай се поддържаше строг английски ред и всяка сутрин болните в общото женско отделение бяха събуждани в шест. Закусваха чай и хляб с масло. После лежаха и чакаха, докато сестрите им донесат тенекиени легени и сапун. След като се измиеха, пак лежаха и чакаха.

Във високата тясна стая имаше петнайсет легла. Стените бяха боядисани в сиво. Прозорците бяха дълги, но бяха нависоко, така че човек можеше да види само най-горните клони на дърветата в градината отвън. През стъклата небето нямаше цвят.

В десет и половина главната сестра, придружена от старшата, влизаше на инспекция и пристъпяше като кралска особа, която открива обществена сграда. От време на време спираше, поглеждаше температурния лист на някоя пациентка, после подхвърляше две-три думи на друга. Младата жена на предпоследното легло от лявата страна на редицата бе нова. „Бест, Инес“ — пишеше на листа й.

— Вчера постъпихте, нали?

— Да.

— Устроихте ли се?

— О, да, напълно.

— Не можете ли без всички тия неща, докато сте тук? — попита главната, като изгледа ружа, пудрата, червилото и огледалцето на масичката до леглото.

— Полагам усилия да не изглеждам толкова ужасно, че тогава се чувствувам още по-зле.

Главната обаче поклати глава и отмина без усмивка, а Инес придърпа чаршафите до брадата си — чувствуваше се объркана и слаба. Колко ми е студено, колко съм уморена…

— Казвали ли са ви, че много приличате на Ракел Мелър? — заговори я възрастната жена от съседното легло. Тя седеше в леглото, загърната с черен шал с избродирани розови и жълти цветя.

— Приличам ли? О, наистина ли?

— Да, и то много.

— Сериозно ли? — зачуди се Инес.

Мелодията на „Ла Виолетера“, шлагерът на Ракел Мелър, зазвуча в главата й. Почувствува се по-щастлива — после много щастлива и дори весела. „Но защо, дявол го взел, трябва да съм толкова тъжна? — помисли си тя. — Глупаво е. Щастието може да ми се усмихне още на другия ден, след като изляза оттук…“

А и не беше чак толкова лошо да си лежиш в тази стая и да чакаш всичко наготово. Разтревожваше се само когато мръднеше — имаше усещането, че никога вече няма да може да се движи, без да я заболи.

Тя погледна редицата легла отсреща и въздъхна.

— Странно местенце, нали?

— О, утре ще се почувствувате по-добре — успокои я старата жена.

Говореше английски със запъване — нямаше акцент, но като че ли езикът й бе привикнал с друга реч.

Двете на няколко пъти подхващаха разговор през деня.

— … А и как можех да предполагам — оплакваше се Инес, — че отгоре на всичко и болестите изведнъж ще ме налегнат? И естествено, трябваше да ми се случи в най-неподходящия момент…

„Хайде млъкни — каза си тя, — млъкни. Не казвай: «Точно когато нямам никакви пари.» Не се издавай. Колко си глупава!“ Но не можа да спре пороя от думи.

От време на време старицата цъкаше съчувствено или промълвяше: „Горкото момиче!“ Лицето й бе широко и ведро. Бе чернокоса — „положително боядисана“, помисли си Инес. На средния пръст на лявата си ръка носеше два пръстена с изкуствени камъни, а на кутрето — солиден златен пръстен с неясна гравюра. Имаше и нещо на коляното и бе обиколила няколко болници.

— Във френските болници не се спазва чак такъв строг ред и все пак имах късмет, дето постъпих тук: клиниката се ползува с доста добро име. Нищо не може да се сравни с английското медицинско обслужване. И като имате предвид грижите, излиза ви почти без пари. Главната сестра — англичанка, задължително лекар англичанин винаги подръка, а и няколко от медицинските сестри — също англичанки. Кой знае колко разкошни са самостоятелните стаи, но те, уви, струват много скъпо.

Казваше се Таверние. Напуснала Англия много млада и никога не се бе връщала. Два пъти се омъжвала — първият й съпруг бил лош човек, а вторият — добър. Просто и ясно. Вторият бил добър и й оставил малко пари.

Когато заговореше за първия, веднага ставаше ясно, че дори след толкова години продължаваше да го мрази. Когато заговореше за добрия, очите й се наливаха със сълзи. Каза, че били много щастливи, безкрайно щастливи, че никога не си казвали лоша дума, и очите й се наливаха със сълзи.

„Горката дъртуша — помисли си Инес, — как наистина си го е втълпила и сама си вярва.“

Мадам Таверние промълви:

— Знаете ли какво ми писа той в последното си писмо? „Ти си всичко за мен.“ Ето така ми писа в последното си писмо.

„Горката дъртуша“ — каза си отново Инес.

Мадам Таверние избърса очите си. Имаше спокоен и благ израз, сякаш си повтаряше: „Никой не може да оспори това, което казвам, защото писмото е у мен и мога да го покажа.“

Русата дебелана от отсрещното легло също разговаряше със съседката си. И двете бяха блондинки — такива едни чистички и предизвикателно порядъчни. Като че ли бяха неотделима част от болничната стая и край тях другите болни изглеждаха едва ли не подозрителни и натрапени.

Дебеланата обсъждаше времето, а отговорите на съседката й звучаха като ехо.

— Пек… о, да, голям пек… по-голям от вчера… да, много по-голям… Как ми се иска да се захлади… да, как ми се иска, ама изобщо няма изгледи… не, предполагам, че не… ох, дано, ама…

Под прикритието на този безсмислен разговор русата не преставаше да разглежда Инес с остър изучаващ и лукав поглед. „Англичанка е май? Англичанка, ала от кои? Към кой от седемте раздела, шестдесет и деветте подраздела и хиляда и три подподраздела?… (Но маята е една а съща, мътните да те вземат!) Моят свят е и порядъчен, и стабилен. Ако се прикриваш или пък се опиташ да ме объркваш, като прескачаш от една категория в друга, ще стана изключително лоша, а реша ли да съм лоша, не ми липсва нито хитрост, нито изобретателност. Не ме подценявай. Пусна ли машинката в ход, и смилам много такива като тебе. Много такива като тебе.“

Сякаш усетила този сблъсък на мисли, мадам Таверние неспокойно се размърда на леглото си — във въздуха се кръстосваха погледи, хвърчаха искри…

— Двете дами срещу нас са англичанки — прошепна тя.

— О, така ли?

— И тази от другата ви страна.

— Поспаланата ли, за която толкова се престарават?

— Тя е танцьорка — „гърла“… Една от гърлите на Йета Кауфман. Оперирана е от апендицит.

— О, така ли?

— Жената на леглото с паравана — продължи да бърбори мадам Таверние — е много зле. Сигурно няма да… А онази…

След малко Инес я прекъсна.

— Май че англичанките са подредени в този край, нали? По-добре щеше да е, ако ни бяха поразмесили…

— Да, но не го правят — отговори мадам Таверние. — И друг път ми е правило впечатление.

— А не бива — каза Инес. — Обикновено англичаните се държат по-мило с чужденците, отколкото помежду си.

Помълчаха, а после мадам Таверние подзе внимателно:

— Доста ли сте пътували?

— О, да.

— И харесва ли ви тук?

— Да, Париж ми харесва най-много.

— Предполагам, че се чувствувате като у дома си — каза мадам Таверние с ирония в гласа. — Както мнозина други. Тук всекиму ще се намери нещо по вкуса.

— Не, не се чувствувам съвсем като у дома си. И не затова ми харесва.

Тя се извърна и затвори очи. Знаеше, че болките й ще започнат отново. Така и стана. Сложиха й инжекция и тя заспа.

На следващата сутрин се събуди като замаяна. Лежеше и наблюдаваше двете сестри, които много чевръсто изпълняваха назначенията, мълчаливи и делови. Дори не казваха „Елате“ или „Хайде, хайде“, или „Изпийте това“.

Сновяха бързо и уверено. Вършеха работата си безучастно. „Като части на някаква машина“ — мина й през ума, — машина, която работеше без засечка. Болните ту се надигаха, ту отново лягаха, ту влизаха или излизаха. И те бяха части от една машина. От тях лъхаше и сила, и увереност — та през целия си живот те принадлежаха на тази машина и работеха ли, работеха без засечка, точно както им бе наредено. Дори машината да загубеше управление, дори цялата да се разхлопаше, те пак щяха да продължат да работят без засечка и точно както им бе наредено, щяха да се въртят безспир, все по-бързо и по-бързо, докато се разпаднат.

Тя лежеше, без да помръдне, та никой да не разбере колко се страхува. Та тя бе вън от машината — всеки миг можеха да дойдат, да я измъкнат с огромни железни щипци и да я изхвърлят на бунището и там щеше да си изгние. Щяха да кажат: „За нищо не става, ето тая“ — и щяха да я изхвърлят, преди да може да им възрази: „Не, съвсем не е така, както смятате вие! Не е така, както разправят! Почакайте да ви обясня! Трябва да ме изслушате, много е важно!“

Вечерта обаче се почувствува по-добре. Момичето от дясната й страна седеше в леглото. Заговори Инес и й каза, че иска да напише писмо на своя приятелка от театъра.

— На френски — добави тя. — Може ли някоя от вас да ми напише писмото — не знам френски…

— Аз ще го напиша — предложи мадам Таверние.

— „Мила Лили… Л-и-л-и…“ Така… „Мила Лили, вече се чувствувам по-добре. Ела да ме видиш в понеделник или в четвъртък. Между два и четири. И ако можеш, донеси ми хартия за писма и марки. Надявам се скоро да изляза оттук. Ще ти разкажа всичко в понеделник. Не забравяй да донесеш марки. Кажи на другите, че могат да дойдат да ме видят, и им обясни как се стига дотук. Твоя предана приятелка и така нататък… — Пат.“ Дайте да го подпиша… Благодаря ви!

В гласа й се долавяха две нотки: едната — ведра и мила, другата — грубовата и безсърдечна.

— Вие, съседке, май никак не сте добре, а? — каза тя.

— Сега съм по-добре.

— Отдавна ли сте в Париж?

— Тук живея.

— А, значи приятелите ви ще наминават да ви развеселяват.

— Едва ли. Не чакам никого.

Момичето впери поглед в нея. Нямаше повече от двайсет и две-три години и ясносините й очи бяха леко дръпнати. Както бе легнала, човек не можеше да прецени, но сякаш бе нисичка, с яки крака на танцьорка. Набита като дребно пони.

О, господи, защо не продължи да говори за себе си, не искам да ме гледа а да ме преценява…

— Тази французойка, приятелката ми, тя е невероятна скица. Но е страшно услужлива. Кажа ли й: „Донеси ми марки“, и знам, че ще ми донесе. Затова пиша на нея, а не на някоя друга. Те може и да дойдат, може и да не дойдат. Такива са. Тя обаче е невероятна скица, няма грешка… Освен това не е грозна, но походката й е доста особена. Тя е femme nue[1] и затуй ходи така. Без обувки върви нормално, ама с обувки е… е… като дойде, ще видите. Те получават два пъти по-малко от нас… Както и да е, страшно услужливо същество е и е сладурана, душичката.

Сестрата донесе вечерята.

Момичетата са мили, актьорите — също — продължи Пат, — но сценичните работници ни мразят. Странно, нали? Един от тях се опита да целуне една от нашите и тя му зашлеви шамар. Доста се стресна. А знаете ли какво направил след това? И той й зашлевил един! Така, а пък знаете ли ние какво направихме? Казахме на помощник-режисьора: „Ако не го уволниш тоя, ние няма да излезем на сцената!“ Опитаха да изкарат едно представление без нас и отстъпиха. Изпълненията на някои солисти се провалиха и те вдигнаха страшен скандал. Французойките не могат да ни заместят, защото не се сработват както трябва. Поединично са добри, понякога дори много добри, но не ги бива за съвместна работа… А сега вече как ни мразят сценичните работници, майко мила! Ходим две по две в тоалетната. Но момичетата и актьорите са страшно мили; само сценичните работници ни мразят.

Дебеланата отсреща — казваше се мисис Уилсън — слушаше отначало с подозрение, после с одобрение: правилно, правилно, така им се пада. Хубава, млада англичанка — от трупа — севернячка — лек, независим нрав и искрящ, палав поглед. Определи й мястото! Точно и вярно!

Пат приключи с вечерята и пак заспа отведнъж, като дете.

— Нахално момиче, нали? — подхвърли мадам Таверние.

Лежеше притворила очи, а ъгълчетата на устните й бяха провиснали.

Светлината се променяше от матовожълто към бледомораво, после от бледомораво към сиво и от сиво към черно. Настава мрак, останаха да светят само червените голи крушки в стаята. Инес прикри очи с ръка и завря лице във възглавницата.

— Лека нощ — обади се старата дама. Измина доста време и тя прошепна на Инес: — Недей, недей да плачеш.

Инес промълви:

— Убиват те толкова бавно…

Стаята беше дълга, сива река; леглата — кораби в мъгла…

Следващият ден бе неделя. Небето синееше, дори през болничните стъкла, а слънцето рисуваше фигурки по блестящо излъскания под. Закуската бе половин час по-късно — в седем вместо в шест и половина.

— За днес само мляко — каза сестрата. Инес щеше да я попита защо, но се сети, че в понеделник щяха да я оперират. Недей да мислиш за това. Дотогава има още много време.

След като се наобядваха, главната сестра им съобщи, че в отделението ще дойде английски свещеник и ако нямали нищо против, ще отслужи кратка църковна служба. Никой нямаше нищо против и след малко влезе свещеникът, но не от вратата, от която го очакваха. Изглеждаше премръзнал, приличаше на човек, комуто никога през живота не е било топло. Беше сивокос, със срамежливо вглъбено лице.

Той застана в дъното на помещението и болните обърнаха глави нататък, за да го виждат. Бяха махнали паравана от леглото на болната от отсрещната редица и спаружената жена с пожълтялото лице също извъртя глава.

Свещеникът произнесе молитвата и повечето от болните казаха: „Амин“. („Амин“ и „Слушаме ви“… Бедна объркана и нещастна съм успокой душата ми умирам дари ме с утеха разбира се не се издавам че знам за това но аз знам знам че умирам. Недей да говориш за живота такъв какъвто е защото това сега не ме засяга хайде кажи нещо направо ми се повдига от женски брътвежи ох боже как ненавиждам жените. Кажи нещо весело да ме разсмее всичко което излиза от устата ти ще е смешно смахнато старче. Хайде де кажи нещо… „Слушаме ви — мълвяха те. — Слушаме“…) Но свещеникът си беше наумил да не се отклонява от живота такъв, какъвто е, защото с проповедта си целеше да стресне всички онези, които отблъскваха ближните си със своите пороци и още повече затъваха. Самосъжалението например. Накъде ни води то? Накъде?! А цинизмът! Толкова долнопробен… Или бунтът! Напълно безполезен…

— Помнете — каза той накрая, — че господ е справедлив и че човекът, създаден по негов образ и подобие, също е справедлив. В общи линии. И така, скъпи сестри, да се стараем да живеем полезно, праведно и богобоязливо такива, каквито бог е пожелал да бъдем. Амин!

Той произнесе още една молитва и после тръгна по леглата да се ръкува. „Драго ми е, драго ми е, драго ми е.“ Мина и по двете редици. После излезе.

След като си отиде, няколко мига в отделението цареше тишина, после някой въздъхна.

Мадам Таверние подхвърли:

— Бедният човечец, беше толкова нервен.

— Е, поне не беше дълго — каза Пат. — „Влезе и излезе като Повелителят на демоните…“[2]

Тя запя:

О, много-много на любовник не прилича,

но не бива за храницата да гадаеш по паницата.

После запя „Шейхът на Арабия“[3]. Завърза си хавлиената кърпа като тюрбан и подхвана: „Над онази пустиня свободна и дива…“ Хайде в хор, момичета! „Аз съм шейхът от Араби-й-я“.

Всички я загледаха и се разсмяха; смаленото пожълтяло лице на умиращата се бе изкривило от смях.

„До утре има сума ти време — помисли си Инес. — Няма смисъл да се притеснявам отсега.“

— „Аз съм шейхът от Араби-й-я…“ — Някой я пееше на френски: — „Je cherche Antinèa“[4]. — Странен превод — и с особено значение, като се замислиш.

Пат извика:

— Чуйте сега! Може ли да се сети някой? Нещо старо, ама хубаво. „Кой на портата ми хлопа? — пита руса хубавица…“

Влезе старшата — онази високата англичанка. Лицето й бе продълговато, с хлътнали, странно кафявочервеникави очички и голяма уста. Бледите й устни не помръдваха, като на човек с много кротък нрав или може би като на човек, способен много добре да се владее.

— Е, хайде, Пат, стига толкова! — каза го с мила усмивка, нагласи паравана около леглото отсреща и дръпна транспаранта на прозореца зад главата на болната.

Беше страшна жега и след като сестрата си излезе, повечето от жените се унесоха в дрямка. Пат обаче не престана да бърбори. Сякаш собственият и глас я възбуждаше. Натъртваше думите, като че някой спореше с нея.

Приказваше за любовта и за разликата между романтичните чувства и долнопробната страст. Разликата идела от пара̀та, каза тя. Разполагаш ли с пари, би могло да има романтика; а инак, не разполагаш ли, каквото и да разправят, би било долнопробно — че и глупаво.

„Какъв силен жизнен заряд“ — помисли си Инес.

Лежеше със затворени очи, мъчеше се да си представи дървета и гладка водна повърхност, но картините, които се появяваха в съзнанието й, изчезваха толкова бързо, че се изкривяваха и й ставаха противни.

През нощта всички в отделението бяха будни. Някой стенеше. Мърморейки, сестрата профучаваше край леглата с подлога в ръка.

[1] Стриптизьорка (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Герой в английската пантомима, който ту се появява от трапа на сцената, ту отново се скрива сред кълба дим. — Б.пр. ↑

[3] Шлагер от двадесетте години. — Б.пр. ↑

[4] „Търся Антинеа“ (фр.) — нашумяла героиня от романа на Пиер Беноа от двадесетте години. — Б.пр. ↑

ІІ

В понеделник, в девет сутринта, високата сестра англичанка й говореше:

— Ще се оправите, ще видите. Сега ще ви направя инжекция с морфин.

Инес не се успокои, но все пак чувството й на страх се попритъпи.

— Дано вие да сте там — сънливо каза тя. Но в операционната сестрата беше друга. Беше с маска и изглеждаше ужасно — същински инквизитор.

Инес се носеше из въздуха — след морфина това бе лесно и естествено (Но аз от край време съм могла да го правя. Как така съм забравила? Колко съм глупава!) — и обляна в сълзи, се виждаше как прекосява помещението, облегната на тази непозната ужасна жена.

— Хайде без глупости! — каза раздразнено сестрата.

Инес приседна на ръба на кушетката — вече нито се носеше из въздуха, нито се раздвояваше. Беше едно цяло, при това тежеше като олово.

„Ти не знаеш защо плача“ — мина й през ума.

Опита се да погледне небето, но очите й бяха замъглени и не можа да го види. Усети нечии ръце, които силно натискаха раменете й.

— Недейте, недейте, не така, оставете я — каза някой на френски.

Лекарят англичанин не беше тук — само този мъж, който също бе с маска.

— Толкова са глупави — високо се оплака Инес. — Ужасно е! Ох, какво ще стане сега, какво ще стане сега?

— Не се страхувайте — рече лекарят. Кафявите му очи гледаха мило. — N’ayez pas peur, n’ayez pas peur.[1]

— Добре — каза Инес и легна на леглото.

Чу гласа на доктора:

— Сега дишайте дълбоко. Бройте бавно. Едно, две, три, четири, пет, шест…

[1] Не се страхувайте, не се страхувайте (фр.). — Б.пр. ↑

ІІІ

— По-добре ли се чувствувате днес? — попита старата жена.

— Да, много по-добре.

Транспарантът зад леглото й бе спуснат. Съвсем слабо потропваше от вятъра. Спеше й се; струваше й се, че може да спи със седмици.

— Здравей — каза Пат. — Дойде ли на себе си?

— Вече съм много по-добре.

— Страшно зле беше — продължи Пат. — Страшно зле ти беше в понеделник, нали?

— Май да.

Параванът, с който три дни бяха ограждали леглото й, я бе отделил и от огледалцето й; тя го взе и се огледа — все едно че виждаше някаква непозната. Бе пролежала дните, без да вижда друго освен поредица картини от миналото, неотменно зловещи, неотменно в ярки бои, неотменно разкривени. Бе дочувала единствено някакви несвързани, безспирни брътвежи.

„Не съм същата — помисли си Инес. — Изглеждам ужасно.“ Тя втренчено разглеждаше отслабналото си сивкаво лице и хлътналите очи. А това бе много важно; основният й капитал се намираше в опасност.

„Трябва да си почивам — помисли си тя. — Да си почивам и да не се тревожа.“

Прокара пухчето от пудрата по лицето си и си сложи малко руж.

Пат я наблюдаваше.

— Да ти кажа ли какво съм забелязала? Хората, които изглеждат ужасно, не бива да си слагат грим. Ако не си здрав и се гримираш, видът ти става още по-зловещ, изглеждаш и много по-възрастен. Моята приятелка Лили дойде в понеделник. Само да я беше видяла каква е хубавица. Трябва да им се признае на тия парижанки, че наистина умеят да се гримират…

Бъра-дъра-бъра-дъра…

— Дори и да не са кой знае какви красавици — а те в повечето случаи не са, но умеят да се издокарват. В Лондон например има и по-хубави момичета, но смятам, че…

Бяха махнали паравана от леглото на отсрещната страна. Леглото беше празно. Инес погледна натам и не продума нито дума. Мадам Таверние проследи погледа й и също не продума, но в очите й за секунда проблесна страх.

ІV

На другия ден сестрата на отделението донесе няколко романа на английски.

— Много успокояват, ще видите — каза тя с пламъче в очите. Чудесна сестра, наистина си отбираше от работата. Родена за медицинска сестра, както се казва. Би могло да си роден за готвач, роден за клоун или роден за глупак, роден за едно, роден за друго…

— И какво смешно има тука? — подозрително попита Пат.

— О, нищо. Мислех си колко трудно е да се повярва в свободата на волята.

— Предполагам, че знаете какво приказвате — студено отвърна Пат. Нещо бе враждебно настроена напоследък. Не че имаше някакво значение…

„Всичко ще бъде наред. Няма защо да се тревожа — успокояваше се Инес. — Имам още сума ти време.“

И не след дълго си повярва. Лежеше си в леглото, грижеха се за нея, послушно се събуждаше призори, дори започваше да се чувствува като дете: сякаш бъдещето не можеше да не е хубаво, макар че едва ли бе възможно. Като че ли цял живот бе лежала тук и като че ли от рождение се познаваше с всички от отделението — с мадам Таверние и шала, пръстените, плетивото и пътеписите й, с Пат и нейните песнички, с двете руси дебелани, които се миеха с такъв благочестив вид.

Помещението бе обширно и леглата доста отдалечени едно от друго, но въпреки това тя поопозна другите болни. Например странното момиче с дългите плитки и мрачното лице, което от време на време помагаше на сестрата да оправя леглата — странно, понеже не личеше да страда от нещо. Тя сякаш бе привлекателна, но винаги ходеше с наведена глава и ако случайно срещнеше погледа ти, примигваше и извръщаше очи. Една от болните винаги бе с луксозна пижама, друга все плетеше, трета пък непрекъснато четеше — чак ти ставаше страшно да я гледаш; имаше една, при която непрекъснато идваха посетители, а грозотията, дето приличаше на маймуна, по цял ден шиеше нещо подобно на розова риза от крепдешин…

Сънищата й бяха неспокойни и ако тупнеше книга на пода или някъде се затръшнеше врата, сърцето й подскачаше — болезнено ехо. Освен това не всички романи, които сестрата донесе, й харесаха. Както си четеше веднъж, лицето й пламна от гняв. Как ли не, изобщо не е така! Божичко, как лъжат тия хора! И няма кой да се изправи и да им го каже в очите. Юда! Това според него било истината. Не на мене тия!

Тя се огледа наоколо. Пат, която втренчено я гледаше, прихна, вдигна вежди и се потупа по челото. Инес също се разсмя, потупа се по челото и след малко, отново спокойна, се зачете в книгата.

Дните се нижеха един подир друг, но с настъпването на нощта тя сякаш потъваше. „Не се събуждай, не се събуждай“ — мълвеше мъдрото й сърце. Но утрото винаги идваше — с легените, с миризмата на сапун, а после — дългият, монотонен, облян в слънце ден.

Най-после се почувствува достатъчно добре, за да отиде самичка до банята. Стигна благополучно, но на връщане краката й се огънаха и тя се подпря с ръка на стената на коридора. Някаква тежка топка в корема й я дърпаше надолу.

Отново си легна. Мрак, тишина, сигурност — и все пак беше крайно време да застане лице срещу лице с действителността и да си подреди работите. „Първо, чувствувам се много по-зле, отколкото очаквах; второ, утре трябва да попитам главната дали може да остана още една седмица; сигурно няма да поискат да си платя предварително; трето, веднага щом разбера, че оставам за още една седмица, трябва да започна да пращам писма, та да събера пари. Ще имам само петдесет франка, като изляза! Какво са петдесет франка, когато човек се чувствува така?“

Вечерта дълго не можа да заспи — кроеше планове. Но на сутринта, когато главната мина, тя се уплаши да не й откаже. „Утре непременно ще я помоля!“ Но и следващият ден се изниза, а тя не пророни нито дума.

Яде, спа и чете „успокояващи“ английски романи за порядъчните и уважаваните люде, но нито продума, нито писа на някого. Само си търсеше извинение: „Днес не изглежда в добро настроение… О, лекарите са с нея… Аз май не съм му много симпатична. (Е, и ти не си ми много симпатичен, приятелче, оченцата ти са много сближени.) Днес е петък, в петък не ми върви… Ще пиша писма, когато ми се избистри мозъкът…“

От отделението до умивалнята се стигаше по дълъг, боядисан в кафяво коридор, който миришеше на терпентин. Покрай варосаните стени бяха наредени легени, а в дъното имаше три тоалетни и две бани.

Инес застана пред един леген. Извади от тоалетната си чантичка сапун, четка, паста за зъби и препарат за дезинфекция.

Някой предпазливо открехна вратата, поколеба се на прага, после мина зад Инес и застана пред един от легените в дъното на помещението.

Беше онова мрачно момиче с дългите плитки. Бе облечена със синьо кимоно.

„Май че наистина й е дошло до гуша“ — помисли си Инес.

Момичето се хвана с две ръце за ръба на легена и се наведе напред. Дали не й се повръщаше? След това въздъхна тежко, на пресекулки, и отвори тоалетната си чантичка.

Инес се извърна безмълвно и започна да си мие зъбите.

Вратата отново се отвори, в умивалнята влезе някаква сестра и се огледа. Изражението на закръгленото й розово лице изненадващо бързо се промени — от безразлично то за секунди стана въпросително, после учудено и накрая — втрещено от негодувание.

Тя се завтече към дъното на помещението и се развика:

— Престанете! Хайде, стига, мисис Мърфи! Зарежете това!

Инес ги гледаше как се борят. Нещо металическо издрънча на пода. Мисис Мърфи се извиваше като змия.

— Елате, помогнете ми, моля ви! Хванете й ръцете! — задъхано викаше сестрата.

— Ох, оставете ме на мира, оставете ме на мира! — стенеше мисис Мърфи. — Умолявам ви, оставете ме на мира! Какво изобщо знаете вие?

— Идете да повикате старшата! Тя е в отделението.

„На мен говори“ — каза си Инес.

— Ох, оставете ме на мира, оставете ме на мира! Моля ви се, моля ви се, моля ви се, моля ви се, моля ви се — ридаеше мисис Мърфи.

— Какво е направила? — попита Инес. — Защо не я оставите на мира?

Докато питаше, две други сестри се втурнаха през вратата и се хвърлиха върху мисис Мърфи, която запищя пронизително със зейнала уста, отметнала назад глава.

Инес стигна до вратата, като се подпираше от леген на леген. После се хвана за рамката и все покрай стената в коридора полека-лека стигна до леглото и си легна. Цялата се тресеше.

— Какво има? Какво стана? — възбудено попита Пат.

— Не знам.

— Мърфи ли беше? Ти си добре, нали? Чудехме се дали е Мърфи или…

„Или ти — това иска да каже — мина през главата й. — Или ти…“

През цялата вечер Пат и русата дебелана, мисис Уилсън — двете много се бяха сближили, — оживено разговаряха. Като че знаеха всичко за мисис Мърфи… Бяха осведомени, че това не й е за първи път. Някак като по чудо всичко за нея им бе известно. И що за постъпка — да се опита да сложи край на живота си! Ако беше мъж, е, тогава би могло и да проявиш малко съжаление. Тогава можеш да си речеш: „Сигурно доста му се е насъбрало на горкичкия!“ Но жена!…

— Омъжена е, с две сладки дечица!

— Глупачка с глупачка! — заяви Пат. — Какво да я правиш, я ми кажи, такава глупачка?!

Мисис Уилсън, която беше от доста време в клиниката, обясни, че точно пред тяхната стая имало шкаф с лекарства.

— Сигурно е бил отворен — добави тя. — Ако е било така, някой хубавичко ще си изпати. Или Мърфи се е добрала до ключа. Нали там държат таблетките морфин.

Пат обаче заяви — знаела го с положителност от една сестра, че мисис Мърфи криела спринцовката с иглите за подкожни инжекции и таблетките седмици наред, още откакто постъпила в клиниката.

— Тя е от тия шантави неврастенички, невротички, наречи ги както щеш. Казва, че се страхувала от живота — представяте ли си! Затова е и тук. Под наблюдение. Но вижте само колко са хитри такива като нея — как е успяла да скрие тия неща…

— Ужасно ми е жал за мъжа й — каза мисис Уилсън. — И за децата й. Толкова ми е жал! Нещастните дечица, нещастните сладки невръстни дечица… Би следвало такива жени да ги бесят!

Даже и след като угасиха лампите, двете продължиха да разговарят.

— И то какво са тия неврастении и неврози? — чудеше се Пат. — Ако има до себе си прекрасен съпруг и деца, от какво са тия неврастении и неврози?

Сякаш камък и желязо — така звучаха гласовете им. Единият беше като от камък, другият — от желязо…

Инес прекъсна дуета с треперещ глас:

— О, значи тя страда ат неврастения и са я пратили тук, за да се излекува?! Идеята е била великолепна! Чудесно място за лечение на неврастения. На кой ли му е дошло на ума? На прекрасния й мил съпруг, предполагам…

Пат рече:

— Стига вече! Лазиш ми по нервите. Престани да се правиш на по-различна от другите!

— И кои са тия другите?

Не получи отговор.

„Какви свини! — помисли си тя, но, уви, без да кипне от гняв, който да я стопли и успокои. Пат я бе преценила, наистина я бе преценила. Но защо трябва да обръщам внимание на момиче като нея? Тя е тъпа като галош. Но не в преценката си за хората, не и когато дойде до това да се разбере на кой му е изпята песента. Колко ми е студено, колко съм уморена, колко съм уморена, колко ми е студено…“

Когато на другата сутрин дойде време да се оправят леглата, мисис Мърфи отново помагаше. Вървеше както обикновено с наведена глава, със сведен поглед и превити рамене. Много бавно заоправя леглата на отсрещната редица под суровите и натрапчиво любопитни погледи на болните.

— Какво си мърмориш там, Инес? — рязко попита Пат.

Мисис Мърфи и сестрата оправиха и последното легло отсреща. После се заеха с другата редица. Бавно се приближаваха.

„Затваряй си устата, това няма нищо общо с тебе“ — повтаряше си Инес, като стискаше студените си ръце под чаршафите.

Сестрата рече:

— Пат, ако се чувствуваш добре, би ли помогнала? Ей сега ще се върна.

„Идиотка — помисли си Инес. — Как така ще излиза! Те обаче никога не знаят какво става. Ами, много добре знаят! Машинката работи без засечка, това е всичко.“

Пат и мисис Мърфи започнаха мълчаливо да опъват, да придърпват и потупват чаршафите и възглавниците.

— Здравей, Пат! — прошепна мисис Мърфи.

Пат присви устни в благочестиво негодувание.

Подвиха долния край на чаршафа. Изпънаха го в горния край. Започнаха да разтърсват възглавниците. Мисис Мърфи сбърчи лице и се разплака.

— О, божичко — промълви тя. — Няма да ме пуснат оттук. Няма.

Пат каза:

— Я да не ми подсмърчаш върху възглавницата. Гади ми се от такива като тебе. — А мисис Уилсън се разкикоти като цвилеща кобила.

Гласът на Пат и този кикот толкова си приличаха, сякаш излизаха от един и същ човек. Гадни и ледени, глупашки и груби, прегракнали и писукащи — неизразимо отвратителни!

— Дано ви сполетят най-страшните беди, дано — избухна Инес, — кучки такива. Не ви ли е срам да се държите така с тази нещастница! Какво знаете вие за нея?… Мисис Мърфи, я вдигнете глава и ги наругайте! Веднага ще ви олекне.

Мисис Мърфи побягна, хлипайки, от стаята.

— Да е говорил някой с тебе? — възмути се Пат.

Инес занарежда на глас всичко, което й идваше на езика, бе доволна, че думите й биеха право в целта — каза им точно какво мисли за тях, нарече ги с точните им имена и много точно им пожела какво да им се случи.

— Възмутително! — заяви мисис Уилсън. — Казвах ти аз — добави тя победоносно. — Тая още в началото ми стана ясна!

В този момент вратата се отвори и в отделението влезе докторът, придружен не както обикновено от главната, а от високата сестра, която отговаряше за отделението.

Инес се провикна още веднаж, за ефект:

— И дано ви сполетят и други беди! — А после прошепна във възглавницата: — Не кълна сестрата. Нея — не!

Мисис Уилсън заяви високо и ясно:

— Смятам, че хора, които си служат с неприлични изрази, не бива да се допускат в порядъчно общество. Смятам, че е срамота такива жени да се допускат сред добре възпитани дами — срамота! Не бива да се допуска такова нещо!

Докторът примигна, но лицето на сестрата, продълговато и тясно, си остана непроницаемо. Двамата минаха по леглата, поспирваха тук-там да погледнат температурните листове или да кажат по някоя дума… Бест, Инес…

— Тук боли ли? — попита лекарят.

— Не.

— Боли ли, като натисна тук?

— Не.

И двамата бяха много високи, слаби и някак далечни. Леко извърнаха глави и тя не можа да чуе какво си пошепнаха. А когато отвори уста и промълви:

— Исках да… — но разбра, че и те няма да я чуят, и замълча.

V

— След обяда можете да се преоблечете в умивалнята — каза старшата на другата сутрин.

— О, така ли?

Нямаше от какво да се изненадва. Беше платено за толкова и толкова време, времето беше изтекло и тя трябваше да напусне. Нямаше от какво да се изненадва.

Инес попита:

— Дали ще бъде възможно да остана още два-три дни? Исках да уредя някои неща. Ще ми бъде по-удобно. Сглупих, трябваше да ви предупредя по-рано.

Сестрата повдигна учудено тъничките си като пиявици вежди.

— Съжалявам, но мисля, че е невъзможно — отвърна тя. — Защо не помолихте по-рано? Ето вчера казах на лекаря, че още не сте съвсем здрава. Но тази вечер очакваме четирима нови, а утре след обяд ще постъпят още няколко. Всичко ще бъде запълнено, за съжаление, а и според лекаря сте достатъчно здрава, за да ви изпишем. Като се върнете у вас, трябва да си почивате. Не се движете много.

— Да, естествено — каза Инес, но си рече наум: „Този път няма да мога да изплувам. Свършено е.“

Чудехме се дали е Мърфи — или ти… Е, и двете.

Тялото й се отпусна, тя лежеше, без да мисли за нищо — в безнадеждността има покой, така както в покоя има безнадеждност. Всяка частица от тялото и се отпусна. Не кроеше никакви планове, просто си лежеше.

Сервираха им обяда — говеждо печено с картофи и фасул и сутляш. Също като в Англия. Инес хапна с удоволствие, после си легна, закривайки очи с ръка. Знаеше, че Пат я наблюдава, но лежеше кротко, без да мърда, без да мисли за нищо.

— Ето ви нещата — чу гласа на сестрата. — Ще се приготвите ли?

— Да.

— Май не се чувствувате съвсем добре… Ще изпиете чаша чай, преди да тръгнете, нали? И веднага щом се приберете, трябва да си легнете.

„А къде да се прибера? — помисли си Инес. — Като че от само себе си се разбира, че човек има къде да се прибере?“

— О, разбира се — отвърна тя. — Ще си легна.

Докато се обличаше, си представяше улицата с такситата и автобусите как вървят право насреща й, и навалицата, която я блъска. Чуваше ги, виждаше очите им… Когато паднеш, вече никога не можеш да се изправиш; те имат грижата за това…

Облегна се на стената и си спомни за мисис Мърфи, която повтаряше: „Моля ви се, моля ви се, моля ви се, моля ви се…“

След малко избърса сълзите от лицето си. Не си сложи пудра; когато се върна в отделението, единственото, което прикова погледа й, бе леглото, върху което щеше да легне и да чака, докато дойдат с щипците да я изхвърлят: „Я елате насам за момент!“

До възглавницата на всяко легло бе поставен стол. Инес приседна и се загледа във ветрилообразните бръчки по тъмните и меланхолични очички на мадам Таверние, в подутите сини вени на ръцете й и гравюрата върху златния й пръстен — две рози с допрени листенца. Зачете се в отворената върху леглото книга: „De là-haut le paysage qu’on découvre est d’une indescriptible beauté…[1]“

Мадам Таверние рече:

— Колко хубава рокля — и много ви отива, много!

— Боже мой! — каза Инес. — Какво говорите!

Мадам Таверние прошепна:

— Шшшт, тихо! Извъртете стола. Искам да ви кажа нещо.

Инес завъртя стола и седна гърбом към останалите.

Мадам Таверние измъкна носна кърпичка изпод възглавницата си — бяла, старовремска, възголемичка и тъничка, обримчена с дантелка. Пъхна я в ръцете на Инес и каза:

— Това е за теб. Шшт… вземи я!

Инес взе кърпичката — ухаеше на ванилия. Вътре имаше няколко банкноти.

— Внимавай! Да не видят другите. Гледай да не те видят, че плачеш… — шепнеше тя. — Не трябва да им обръщаш внимание. На много хора животът изобщо не им е ясен… На много хора… и понякога ми се струва, че нещата вървят към по-лошо вместо към по-добро. — Тя въздъхна. — Нямаш никакви пари, нали?

Инес поклати глава.

— Така си и мислех. Тези ще ти стигнат за една седмица, а може и за две. Ако ги харчиш разумно.

— Да, да — отвърна Инес. — Ще се оправя, ще се оправя.

Тя спря да плаче. Чувствуваше се уморена, успокоена и доста унизена. Не й се бе случвало да взима пари от жена. Никога не беше харесвала жените, никога не им се беше доверявала.

Мадам Таверние продължи да й говори. Макар да не го каза, тя искаше да й внуши, че ако харчи разумно, парите никак не са малко.

— Благодаря ви — каза Инес, — много ви благодаря.

— Нали ще изпиете един чай, преди да тръгнете? — подкани я сестрата.

Инес изпи чая, отиде в умивалнята и си сложи грим. После се върна при леглото на жената.

— Ще ме целунете ли за сбогом? — попита мадам Таверние.

Напудрената кожа на лицето й беше мека и отпусната като стар ластик; от нея също ухаеше на ванилия като от носната й кърпа. А когато Инес каза: „Никога няма да забравя добрината ви, това беше действително много важно за мен“, тя затвори очи, сякаш искаше да каже: „Да, добре, добре, добре…“

„До гарата ще ида с такси“ — реши Инес.

Единственото, което се въртеше в ума й, докато се возеше в таксито, бе какъв ли отговор би дала мадам Таверние, ако я попитат как се чувствува човек, когато остарее. Може би ще отвърне: „Понякога човек се чувствува спокоен.“ Инес си спомни златния пръстен с двете розички и изпита силното желание отново да е в болничното легло, скрила глава под чаршафа. Понеже не можеш да умреш и пак да оживееш само за няколкостотин франка. Нужно е повече. Може би много повече, отколкото човек е склонен да даде.

[1] Неописуема е красотата на пейзажа, който се открива от високото (фр.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.